Lehet-e a társadalom igazságos? - Lányi, András (Szociális Szemle, 2025)
A szabadság nem az egyén természetes állapota, hanem társadalmi vívmány. Társas viselkedésünk legfőbb indítéka a mások megértésének és egyetértésének biztosítása. Egyéni választásaink sosem függetlenek a mások választásaitól: egymást választjuk vagy utasítjuk el. Csak egymást tehetjük szabaddá. Ha a szabadság nem elválaszt másoktól, hanem összeköt velük, akkor a politikai közösség tagjainak értelmes vitát kell tudni folytatniuk céljaik jóságáról. A szabadságok egyenlősége, ha jelent valamit, azt jelenti, hogy ebben a vitában mindenki részt vehet, és a döntésért viselt felelősségben mindenki osztozik. Legfőbb javunk, a Jó közös és oszthatatlan. Ha nem tudnánk, mit tartsunk jónak és rossznak, hátránynak és előnynek, milyen alapon kívánhatnánk, hogy igazságosan bánjanak velünk? A különbségek felszámolását (az egyenlőséget) csak kényszerű viszonyok között tartjuk igazságosnak. Önként vállalt kapcsolatainktól éppen ellenkezőleg, annak az elismerését és bátorítását várjuk, ami bennünk másra visszavezethetetlen és másokkal összemérhetetlen. Azonban ahhoz, hogy különbözhessünk tőlük, a segítségükre szorulunk. Mert mindenkinek több „kell”, mint amennyi „jár” neki. Csak a kölcsönös odaadás igazságos.